Azok, akik valaha tanultak vállalatértékelést, jártak mindenféle vállalati pénzügy és befektetési elemzési szakirányokra, tanfolyamokra, vagy csak elolvastak néhány könyvet a releváns szakirodalomból, azok közül sokan megfertőződnek az értékalapú befektetés fogalmával, értékrendjével/filozófiájával.
Tombol az optimizmus a piacokon, az általános konszenzus szerint az amerikai gazdaság megbirkózik a magasabb kamatokkal. A recessziós veszélyről már senki sem beszél, problémát inkább talán csak a magasabb infláció jelenthet. A tavalyi év utólag túlzottnak mondható félelmei után azonban lehet, hogy az inga most a másik irányba lendül ki. Ilyen helyzetben érdemes lehet az alternatív szcenáriókkal is foglalkozni. Az amerikai munkaerőpiacon vannak jelek, amik azt sejtetik, hogy az általános konszenzussal szemben a magas kamatok mégis fájhatnak a gazdaságnak.
Egy ország gazdasági életét számos szereplő mozgatja, alakítja az államtól kezdve a finanszírozó pénzügyi intézményeken át a vállalatokig és a lakosságig. Ebben a körben világszerte, Európában és a régiónkban is egyre nagyobb szerep jut a fejlesztési bankoknak, köztük a Magyar Fejlesztési Banknak is. Ezek az intézmények már hosszú ideje rendre fontos küldetést teljesítenek – nehéz külső körülmények között a stabilitást, „békeidőben” a hosszú távú növekedést támogatják.
A káprázatos hetesnek nevezett hét technológiai óriásvállalat tőkepiaci értéke közel 7000 milliárd dollárral nőtt 2022 vége óta. Ez a gigantikus árfolyamnyereség jelenleg a befektetői zsebekben egyfajta malacperselyként is funkcionál. Ha feltörik ezt a perselyt, akkor az onnan kiszabadított pénzből sok más komoly vállalat részvényeinek a vásárlását lehet finanszírozni.
Az első bankkártyák 35 évvel ezelőtt jelentek meg Magyarországon. Nagy utat tettünk meg azóta és bizonyára jó munkát végeztünk, ha már alaptörvényben kell megvédeni a készpénzhasználatot a digitális fizetéssel szemben. Anno az úttörő MKB által kibocsátott Visa bankkártyákhoz még dollárban származó jövedelmet kellett igazolni (ez 1988-ban volt, tehát nem lehettek számosan), és sok helyen a kereskedő lefénymásolta a kártyabirtokos személyi igazolványát. Ma pedig már annyira elterjedt a bankkártya használat, és annyira a mindennapjaink része lett, hogy a készpénzt kell védeni – egyes vélemények szerint.
A Magyar Nemzeti Bank mindig is nyitott volt arra, hogy a hazai gazdaságot érintő kérdésekben korrekt vitát folytasson. Fontos azonban hangsúlyozni, hogy e viták lefolytatása során határozottan a szakmaiság és a tényeken alapuló állítások hívei vagyunk, és ezt várjuk el a vitában részt vevő felektől is. Kisgergely Kornél, az Eximbank vezérigazgatójának válaszcikke több olyan állítást tartalmaz, amelyek nem állnak összhangban az adatokkal. A továbbiakban ezek közül emelünk ki néhányat.
Mivel az EU a jogállamiság lebontása miatt befagyasztotta a Magyarország számára elkülönített források kifizetését, a mai magyar közbeszédben a jogállamiság fogalma arra a két területre szűkült, amelyekre a Bizottság által rögzített jogállamisági feltételek koncentrálnak: az igazságszolgáltatás és a sajtó függetlenségére. A jogállamiság követelményének érvényesülése azonban ennél sokkal szélesebb probléma, amit jól szemléltethet az egyik közszolgáltatási szektor, a közoktatás jelenlegi helyzetéről szóló áttekintés.
Tavaly Joe Biden amerikai elnök kormányzata feldühítette a nagy technológiai vállalatokat (Big Tech cégeket) és egyéb, a személyes adatainkból hasznot húzó cégeket képviselő lobbistákat azzal, hogy elvetette azt a javaslatot, amely az adatvédelem, az online polgári jogok és szabadságjogok, valamint a versenyjogi biztosítékok amerikai szabályozásának csorbítását célozta volna. Most pedig Biden új, az amerikaiak adatvédelméről szóló rendelete rávilágít arra, hogy a lobbistáknak jó okuk volt az akkori felháborodásukra.
Reménykedtem benne hogy a magyar sajtó nem fogja átvenni a Bruegel intézet egy hónapja kiadott jelentését az európai energiapiacok működéséről. Alábecsültem a Portfolio éberségét – a múlt héten jelent meg egy remek összefoglaló a Bruegel tanulmányáról. Mint közgazdasági elméleti dokumentum, az eredeti jelentés kiváló, gyakorlati szempontból azonban sajnos néhány felvetése félreérthető. Ez azért veszélyes, mert az európai energiaszabályozás jelen pillanatában minden félreértés a piac ellen dolgozik. A szabályozó testületek Csiperózsika álmukat alusszák, a politikusok hárítanak ("... van független EU és nemzeti regulátor is, Őket tessék keresni ..."). Ha mégis valami zavar kerül a rendszerbe (és sajnos a fenti Bruegel elemzés egy ilyen potenciális zavar lehet), akkor annak a vége rendszerint az, hogy a liberalizált piac nem működik, tessék mindent visszaállamosítani.
A fejlődő piacgazdaságok visszatértek. Több afrikai ország nemrégiben visszakerült a globális pénzügyi piacokra, és devizakötvényeket adott el nemzetközi befektetőknek. A kérdés az, hogy ezek az országok végleg visszatértek-e, vagy valaki vagy valami – nevezetesen az amerikai Federal Reserve – meg fogja zavarni ezt a folyamatot.
Az igazságszolgáltatási rendszer egy olyan fontos mechanizmus, amelyen keresztül a nyilvánosság felelősségre vonhatja a megválasztott vezetőket. A szavazásra még nem jogosult fiatalok számára szinte ez az egyetlen lehetőség erre. Emiatt még inkább felháborító a Biden-kormányzat azon kitartó erőfeszítése, amellyel a fiatal aktivisták által benyújtott klímavédelmi keresetet kívánja blokkolni.
Miközben szükségünk van akkumulátorral működő mobiltelefonokra, laptopokra, elektromos közlekedési eszközökre, és még tovább lehetne sorolni a sort, az ehhez szükséges nyersanyagok kitermelését szolgáló bányákat és feldolgozó üzemeket már nem akarjuk. Zöld energiára egyre nagyobb szükségünk van, de nem kívánunk szélerőművek mellett élni. Azaz a modern civilizáció termékei kellenek, de azokat semmiképpen se a lakhelyünkhöz közel állítsák elő és telepítsék. „Tehát akkor ki viselje a hátrányt?” – teszi fel a költői kérdést tavaly megjelent könyvében Elisabeth Gammelsæter norvég írónő az elmúlt 50 évben hazájában előfordult NIMBY-esetekről.
Az ukrán háború járulékos folyományaként valamennyi európai ország ráébredt saját sebezhetőségére, különösképp a levegőből érkező fenyegetésekkel szemben. Mérvadó amerikai tanulmányok szerint az orosz ballisztikus és cirkálórakéták ellen az európaiak képességbeli hiányosságai vélhetőleg tartósak lesznek: minden megkérdezett szakértő szerint súlyos a helyzet, vita csak azon van, hogy vajon rövid vagy hosszú távon súlyosabb-e. Nem csoda, hogy különösen nagyot durrant Donald Trump egykori amerikai elnök és jelenlegi elnökjelölt kijelentése, miszerint az ingyenélőnek tartott európai szövetségesek feje fölött eltűnhet az amerikai védelem. S a szokásosnál nagyobb figyelmet keltett Emmanuel Macron francia elnök utalgatása, hogy a francia nukleáris elrettentés amolyan közös európai atomvédőernyőként funkcionálhat. A gyakorlatban viszont most nem Washington a legaktívabb e téren, s nem is Párizs, hanem… Berlin.
A funkcionalitáson és hatékonyságon túl, korábbi technológiai újításoktól eltérő módon érzelmi szempontok, igények is megjelennek a mesterséges intelligencia-ember interakció során. Az AI elfogadottságára és használati hajlandóságára hatnak ezek az érzelmi faktorok, melyek közül kulcsfontosságú az empátia. Az AI-ember interakció nem csak új elvárásokat hoz magával, hanem az emberi viselkedésre és innovációra is változó hatással van.
Pár évvel ezelőtt írtam egy cikket a Portfolio.hu-ra, amelyben elmondtam a véleményemet a pénzforgalom fő kérdéseivel kapcsolatban. Annak állításait ma is vállalom, ellenvélemény nem jött vele kapcsolatban. Most egy újabb témát vetek fel, amelyet napjainkban szintén esedékesnek tartok, ugyanis alapos félreértésekre ad okot, még igen magas szinteken is. Időről időre felmerül ugyanis, hogy a távol-keleti (elsősorban kínai) QR-kódon alapuló fizetés mennyivel fejlettebb a többi fizetési típushoz képest és mennyire le vagyunk maradva ebben a kérdésben. Előljáróban: ez a hype (mai, enyhébb értemezésben felbuzdulás) elsősorban a szabályozók, ennek nyomán kisebb mértékben a sajtó és sokkal kevésbé a pénzügyi szakma részéről figyelhető meg.
A 2023-as év egyik fontos meglepetése az amerikai diszkont kereskedők gyenge forgalma volt. Ezt a jelenséget választottam az év sztorijának, ugyanis – sokakkal egyetértve – én sem számítottam erre. Ez a váratlan fejlemény volt az oka annak, hogy a diszkontláncok árfolyamának mélyrepülését figyelhettük meg tavaly a tengeren túli részvénypiacokon így azok a befektetők, akik múltbeli tapasztalataikra támaszkodva, biztonsági játékosként ilyen cégekbe koncentrálták pozícióikat, végül nagy veszteségeket szenvedtek el.
A közösségi finanszírozással kapcsolatban a hazai fórumokon megjelent írások sok esetben nem nélkülözték azt a felütést, amely szerint a közösségi finanszírozás a közeljövőben jelentősen fel fog futni Magyarországon, tőkét biztosítva ezzel a finanszírozást igénylő projektek számára. Valóban beindult hazánkban ez a külföldön – elsősorban az Egyesült Államokban – már bejáratott forrásgyűjtési forma? Jelen cikk ezt a kérdést kívánja körbejárni, elsősorban a tevékenységgel összefüggő engedélyezési és felügyeleti feladatokat ellátó Magyar Nemzeti Bank (MNB) szemszögéből. A téma közelmúltbeli aktuallitását pedig az adja, hogy 2023. november 10. napjától kizárólag felügyeleti engedéllyel végezhető a közösségi finanszírozási tevékenység.
Az elmúlt hetekben élénk szakmai párbeszéd alakult ki a forint árfolyamának gyengülése kapcsán. A témában megszólaló elemzők az árfolyam jelenlegi szintjét általánosságban gyengének találják. Azonban ilyen értékítélet megfogalmazásához mélyebbre kell ásni a nominális forint-euró árfolyam elemzésénél, és a reálárfolyamot kell vizsgálat alá venni. Ez ugyanakkor historikusan kifejezetten erős szinten áll, az elmúlt években felépült jelentős inflációs többletünk miatt. Szintén közös motívum a piaci elemzésekben, hogy a gyengülő nominális árfolyamot a csökkenő kamatkülönbözettel magyarázzák. Ezzel szemben írásomban kifejtem, hogy a piac által korábban nagyrészt beárazott kamatcsökkentéseknek csak nagyon limitált szerepe lehetett a nominális árfolyam legutóbbi leértékelődésében.
Míg egykor a szabadkereskedelem a progresszív reformerek központi ügye volt, akik az átlagemberek érdekében igyekeztek felvenni a harcot a körülbástyázott érdekcsoportok ellen, ma már a jobboldali nacionalisták és a mainstream baloldal mumusa lett. Ahhoz, hogy megértsük, miért változott meg ilyen radikálisan a kérdéssel kapcsolatos attitűd, követnünk kell a pénz útját.